INTERVIJA AR VAMPĪRU
Gribi dzirdēt manu dzīvesstāstu? - Tāds ir mans darbs.
Es intervēju cilvēkus. Strādāju pilsētas radio.
Tev vajadzēs daudz kasešu. - Man ir vesela soma pilna ar kasetēm.
Tu man uz šejieni sekoji, vai ne? - Jā, laikam gan.
Šķita, ka esi ļoti interesants.
Vai tu šeit dzīvo? - Nē.
Šī ir parasta istaba.
Varbūt sāksim?
Ar ko tu nodarbojies? - Es esmu vampīrs.
Tas ir kaut kas jauns. Man tas tā arī jāsaprot?
Tieši tā.
Es tevi gaidīju uz tās ielas. Vēroju tevi, tu vēroji mani.
Un tad tu sāki runāt.
Mani būs apciemojusi veiksme. - Varbūt mūs abus tā apciemoja.
Teici, ka esot mani gaidījis.
Vai grasījies mani nogalināt? Izdzert manas asinis? - Jā.
Taču tev vairs nav jāuztraucas.
Tu patiešām domā, ka esi vampīrs? - Tā mēs nevaram sākt.
Ļauj man ieslēgt gaismu.
Domāju, ka vampīriem nepatīk gaisma. - Mēs to dievinām.
Gribēju tevi tikai tam sagatavot.
Jēzus! - Nebaidies.
Gribu izmantot šo iespēju.
Kā, pie velna, tev tas izdevās? - Tāpat kā tev.
Dažas vienkāršas kustības. Taču es kustējos pārāk ātri.
Sastāvu no miesas un asinīm, taču neesmu cilvēks.
200 gadu neesmu bijis cilvēks.
Kā man izdotos tevi nomierināt?
Vai sāksim tāpat kā romānā "Dāvids Koperfīlds" ?
Piedzimstu... es uzaugu.
Vai arī sāksim ar brīdi, kad piedzimu tumsai?
Vajadzētu sākt ar to, vai ne?
Tu taču nemelo, vai ne? - Kāpēc lai es melotu?
Tas notika 1791 . gadā.
Man bija 24 gadi. Biju jaunāks par tevi.
Taču tad viss bija citādāk. Tajā laikā es jau biju vīrs.
Es pārvaldīju lielu plantāciju uz dienvidiem no Ņūorleānas.
Mana sieva nomira dzemdībās.
Viņa un jaunpiedzimušais bija apglabāti mazāk nekā pusgadu.
Es gribēju viņiem pievienoties.
Zaudējuma sāpes bija nepanesamas. Vēlējos tikt no tām atbrīvots.
Gribēju to visu pazaudēt:
savu bagātību, īpašumus un veselo saprātu.
Cik dūžu ir kāršu kavā? - Vai sauc mani par blēdi?
Nē, es tevi saucu par smirdīgu sprāgoni!
Tev nepietiks drosmes. Dari to!
Es ilgojos pēc nāves. Tagad es to zinu.
Es to uzaicināju. Lai atbrīvo mani no dzīvošanas sāpēm.
Mans uzaicinājums bija domāts ikvienam: palaistuvei man pie sāniem,
suteneram, kas sekoja.
Taču to pieņēma vampīrs.
Atdod naudu, vai arī mirsi!
Joprojām gribi nāvi? Vai arī esi gana daudz no tās redzējis?
Gana daudz.
Viņš mani atstāja guļam uz Misisipi krastiem...
...kaut kur starp dzīvību un nāvi.
Kas tu esi? Ko tu dari manā mājā?
Esmu atnācis uz tavām lūgšanām. Dzīvei zudusi jebkāda jēga?
Vīnam nav garšas. Ēdiens tev izraisa riebumu.
Vairs nekam nav jēgas.
Ja nu es varētu tev to visu atdot?
Ja nu es iznīdētu sāpes un dāvātu tev jaunu dzīvi?
Tādu, ko nespēj iztēloties.
Tādu, kas būtu uz mūžu.
Ne slimība, ne nāve tev vairs nespētu piekļūt.
Nebaidies.
Došu tev to, kā man pašam nebija - iespēju izvēlēties.
Torīt es vēl nebiju vampīrs un redzēju savu pēdējo saullēktu.
Atceros to visā pilnībā, taču nespēju atminēties nevienu citu saullēktu.
Pēdējo reizi apbrīnoju rīta blāzmas krāšņumu, it kā to redzētu pirmoreiz.
Tad es teicu ardievas saules gaismai un kļuvu par to, kas esmu tagad.
Vai esi atvadījies no gaismas?
Esmu izdzēris tevi līdz nāvei. Ja atstāšu tevi, tu nomirsi.
Vai arī tu vari būt mūžam jauns.
Tādi, kādi esam šobrīd.
Saki, tu nāksi vai nē?
Nākšu.
Tavs ķermenis mirst.
Nepievērs tam uzmanību.
Tā notiek ar mums visiem.
Tagad skaties ar savām vampīra acīm.
Ko tu redzēji?
To nevar izteikt vārdos.
Tikpat labi vari jautāt debesīm, ko tās redz. Neviens cilvēks nezina.
Šķita, ka statuja kustas, taču tā nebija.
Pasaule bija izmainījusies, taču palikusi tāda pati.
Biju jaundzimis vampīrs, kas apraudāja nakts skaistumu.
Gribi vēl vienu cigareti? - Vai tas tev netraucē?
Tu jau laikam nevari nomirt no vēža.
Nevaru vis.
Kā ar krucifiksiem? - Krucifiksiem?
Vai vari uz tiem paskatīties? - Patiesībā man tas ļoti patīk.
Bet sirdī iedzīts miets? - Muļķības.
Un zārki?
Zārki diemžēl ir nepieciešamība.
Neuztraucies. Drīz tu gulēsi tik cieši kā vēl nekad.
Kad pamodīsies, es tevi jau gaidīšu. Tāpat kā visa pārējā pasaule...
Man nācās atklāt, ka arī asinis ir nepieciešamība.
Nākamajā vakarā pamodos ar iepriekš nepieredzētu izsalkumu.
Ja vienreiz to nogaršosi, uz citu krogu vairs neiesi.
Tu tā domā?
Bet ja nu es labāk nogaršotu tavas lūpas? - Tās ir vēl saldākas.
Manam draugam jānogaršo tās lūpas.
Vai viņa skūpsts ir tikpat dziļš kā tavējais. - Dziļāks, mana dārgā.
Es neatņemšu viņai dzīvību. - Esmu jau to izdarījis tavā vietā.
Viņa ir beigta un pagalam, mans draugs.
Tas ir tik viegli, ka gandrīz vai paliek viņu žēl.
Tu pieradīsi pie nogalināšanas. Aizmirsti par mirstīgo tinumu.
Tu ātri pie visa pieradīsi.
Vai neesat izsalcis? - Gluži pretēji, mana dārgā.
Viņš varētu apēst visu koloniju.
Pabeigšu ēst. Atstāj mūs vienus.
Vai nespēj izlikties, muļķi? Neatklāj visas kārtis.
Varam būt priecīgi, ka mums ir šādas mājas.
Vismaz izliecies, ka dzer.
Tik skaistam kristālam nevajadzētu iet zudumā.
Es zinu. Tās ātri paliek aukstas. - Vai mēs šādi varam dzīvot?
No dzīvnieku asinīm? - Tā ir nevis dzīvošana, bet izdzīvošana.
Labs triks, ja mēnesi dzīvo uz kuģa.
It visā uz pasaules ir savs... - Valdzinājums.
Tieši tā.
Man apnikusi šī pļāpāšana. - Varam dzīvot bez nogalināšanas.
Tas ir iespējams? - Viss ir iespējams.
Taču pamēģini to vienu nedēļu. Dodamies uz Ņūorleānu,
un es tev parādīšu īstu sportu.
Lestats nogalināja divus, dažkārt trīs nakts laikā.
Vakaru viņam patika sākt ar svaigu, jaunu meiteni.
Kā otros viņš izvēlējās dzirkstošu jaunību.
Snobiskā daba lika viņam medīt sabiedrībā.
Visvairāk viņam patika aristokrātu asinis.
Galvenais ir par to nedomāt. Vai redzi to tur?
Svētā Klēra atraitne.
Viņa lika tam pievilcīgajam švītam nogalināt savu vīru.
Kā tu to zini? - Lasi viņas domas.
Lasi viņas domas.
Es to nevaru.
Katram tumsas dāvana ir citādāka. Taču viens ir kopīgs mums visiem.
Laika gaitā mēs kļūstam aizvien stiprāki. Tici man.
Viņa slepkavībā vainoja vergu. Iztēlojies, ko viņi ar viņu izdarīja.
Ļaundari ir vieglāki, un viņi labāk garšo.
Enchanté.
Uz kurieni mēs ejam?
Ne uz kurieni.
Jaunais cilvēk, jūs mani pārsteidzat.
Esmu gana veca, lai būtu jūsu vecmāmiņa.
Tā ir tā melodija. Es to atceros.
Slepkava!
Mani mīļotie! Viņš tos nogalināja!
Tu, raudulīgais gļēvais vampīr, kas slepkavo žurkas un pūdeļus.
Tevis dēļ ar mums varēja būt cauri.
Triec mani uz elli! - Es nepazīstu elli.
Tas jau ir labāk. Dusmas! Niknums!
Tāpēc es tevi izvēlējos.
Tu nevari mani nogalināt, Luis.
Ēd, ko vien gribi.
Žurkas, cāļus, pūdeļus. Es tev to nenoteikšu
un nelikšu tev būt tādam kā es. Taču atceries:
dzīve bez manis būtu vēl nepanesamāka.
Uzskati sevi par laimīgu. Parīzē vampīram ir jābūt gudram.
Parīzē? - Šeit neko vairāk par ilkņu pāri nevajag.
Tu esi no Parīzes? - Arī tas, kurš mani pārvērta.
Pastāsti par viņu. Noteikti esi ko no viņa iemācījies.
Es no viņa neko neiemācījos. Man neļāva izvēlēties, atceries?
Tev būtu jāzina, ko tas viss nozīmē.
Kāpēc man tas būtu jāzina? Vai tu to zini?
Tas troksnis mani padara traku! Jau nedēļām ilgi šeit valda tas troksnis.
Viņi par mums zina.
Skatās, kā ēdam no tukšiem šķīvjiem un dzeram no tukšām glāzēm.
Dodamies uz Ņūorleānu. Pilsētā ir Parīzes opera.
Nogaršosim franču virtuvi.
Atvaino, ja man aizkavējusies kāda cieņa pret dzīvi.
Tev drīz izbeigsies cāļi.
Luisa kungs, vai negribat vakariņas? - Nē, dārgā.
Mēs par jums uztraucamies.
Kad dosieties izjādē pa lauku?
Un cik ilgi jau jūs dzīvojat kopā ar vergiem?
Visapkārt ir nāve.
Vai jūs vēl esat mūsu kungs? - Tas būs viss, Ivete.
Es nekur neiešu, ja neklausīsieties.
Jums jāsūta prom tas savs draugs. Vergi no viņa ārkārtīgi baidās.
Tāpat arī no jums.
Es pats no sevis baidos.
Klausieties manī! Šī vieta ir nolādēta!
Nolādēta!
Un jā, jūsu kungs ir nelabais.
Pazūdiet, kamēr vēl varat. Jūs visi esat brīvi!
Dzirdat mani?!
Skrieniet!
Glābieties!
Lieliski!
Nodedzini šo māju! Nodedzini visu, kas mums pieder!
Varēsim dzīvot uz lauka kā lopi. - Domāji, ka tas pieder tev?
Aizveries, Luis!
Kur mēs atrodamies? - Un kā tu domā, mans stulbais draugs?
Mēs esam jaukā, pretīgā kapsētā. Jūties laimīgs?
Vai ir gana piemēroti? - Mūsu īstā vieta ir ellē.
Un ja nu tādas elles nemaz nav? Vai arī viņi mūs tur negrib?
Taču elle bija gan.
Un, lai arī kurp mēs dotos, es vienmēr tajā atrados.
Mēs īrējām istabas Ņūorleānas piekrastē.
Tava draudzene nepanes vīnu.
Neuztraucies. Varu sasildīt tavu auksto ādu labāk nekā viņa.
Tu tā domā? - Tu tagad esi silts!
Taču par to daudz jāmaksā. Es iztukšoju tavu jauko draudzeni.
Maiga.
Tik maiga...
Redzu tevi guļam satīna gultā. - Kādus vārdus tu saki...
Vai zini, kādā gultā?
Vai izslēgsim gaismu?
Un tad izdzēsīsim dzīvību?
Taču, izdzēsis tavu gaismu, vairs nespēšu dot tai dzīvības dvašu.
Tai jāizgaist.
Tas ir tev, Luis. Izliecies, ka tas ir vīns.
Viņa nav mirusi! - Tu esi iemīlējies savā mirstīgajā dabā.
Tu pretojies tam, kas tev var dāvāt mieru. - Vai tu to sauc par mieru?
Mēs esam plēsoņas, kuru visu redzošās acis padara tos savrupus.
Meitene, Lestat!
Paņem viņu, remdē izsalkumu! - Nē.
Mans bērns...
Tu esi piekususi. Tu gribi gulēt!
Tas ir zārks!
Laid mani ārā! Es neesmu mirusi!
Tas ir tavs zārks, izbaudi to. Citi nedabū sajust, kā tas ir.
Kāpēc tu tā dari? - Man patīk. Dāvā savai estētiskajai gaumei ko tīrāku.
Nogalini ātri, ja vēlies. Bet nogalini!
Un nešaubies, ka esi slepkava, Luis!
Kas tas ir? - Tas ir zārks!
Jā. Tātad tev jābūt mirušai. - Es taču neesmu mirusi, vai ne?
Tu neesi mirusi. - Pagaidām.
Dari tam galu! - Pats dari to!
Izglāb mani no viņa!
Vai ļausi man iet?
Es nevaru tā nomirt! Man vajag mācītāju.
Mans draugs ir mācītājs. Viņš atlaidīs tavus grēkus.
Vai padarīšu viņu par vienu no mums. - Nē.
Dari galu gan viņas, gan arī savām ciešanām.
Nē.
Vai tagad esi laimīgs?
Vēl domāju, ka esi vienīgais, no kura man kas jāmācās.
Vecajā pasaulē
to sauca par tumsas dāvanu.
Es tev to pasniedzu.
Neejiet pa to ceļu. Tur ir mēris.
Atgriezieties, no kurienes nākat. - No kurienes nāku...
Mamm...
Palīdziet mums.
Tētis mūs pameta un vairs neatgriezās.
Lūdzu, pamodiniet mammu.
Mans filozofs. Mans moceklis. "Nekad neatņem cilvēka dzīvību."
Tas ir jānosvin.
Vecajā dāmā vēl ir dzīvība.
Nāc atpakaļ! Tu esi tas, kas esi!
Žēlsirdīga nāve.
Kā tu mīli savu dārgo vainu...
Viņas asinis ritēja manās dzīslās saldāk nekā pati dzīve.
Es sapratu Lestata vārdus. Guvu mieru, kad slepkavoju.
Kad dzirdēju viņas sirds šausminošo ritmu, zināju, ka tas nozīmē mieru.
Lai tevi atrastu, man atliek vien sekot žurku līķiem.
Tavas sāpes ir briesmīgas.
Neviens cits tās tā nesajūt, jo tu esi vampīrs.
Tu negribi tā turpināt. - Nē.
Rīkojies tā, kā pavēl tava daba,
un tu jutīsies tāpat kā tad, kad turēji rokās to bērnu.
Nelabajam ir savs skatījums uz dzīvi.
Dievs nogalina nešķirojot, arī mums tā jādara.
Nevienas citas radības nelīdzinās viņam tik ļoti kā mēs.
Man tev ir dāvana. Nāc.
Lūdzu.
Viņa ir šeit. - Ko tu saki?
Tev vajag sabiedrību - daudz radniecīgāku par mani.
Atceries, cik ļoti viņu vēlējies?
Viņas garšu? - Domāju, ka viņu nogalināju.
Neuztraucies.
Tava sirdsapziņa ir tīra.
Klaudija.
Klausies manī.
Tu esi slima, mana dārgā.
Es tev iedošu to, kas tev palīdzēs atlabt.
Nē!
Vai gribi, lai viņa mirst?
Tieši tā.
Labi.
Izbeidz!
Pārstāj!
Diezgan!
Gribu vēl! - Protams, ka gribi vēl.
Maigi, dārgā.
Viņi ir tik nevainīgi. Viņiem nedrīkst likt ciest.
Labi.
Labi, tagad pietiks.
Nu būs diezgan. Apstājies, pirms apstājas sirds.
Es gribu vēl. - Es zinu.
Taču sākumā vislabāk neļaut nāvei uzveikt sevi reizē ar upuri.
Labi, Klaudij. Ne pilīti nenopilināji.
Kur ir mamma?
Mamma ir aizgājusi uz debesīm tāpat kā tā jaukā dāma.
Viņi visi nokļūst debesīs. - Visi, tikai ne mēs.
Vai gribi izbiedēt mūsu meitu? - Es neesmu jūsu meita.
Esi gan.
Tu tagad esi mana un Luisa meita. Luiss grasījās mūs pamest.
Viņš grasījās doties projām. Taču vairs viņš nekur neies.
Tagad viņš paliks un padarīs tevi laimīgu.
Luis.
Tu esi sātans. - Viena laimīga ģimene.
Viņš tā izdarīja, lai paliec kopā ar viņu? - Varbūt.
Viņš mani pazina. Viņš zināja, ka mīlēšu viņu vairāk par visu.
Taču tur bija vēl kas.
Viņš viņai bija pieķēries.
Iespējams, ka tā izdarīja, jo arī viņš bija vientuļš.
Man vajag vairāk gaismas.
Es palikšu akla. - Viņa paliks akla.
Vai arī ļaujiet man apģērbt šo bērnu dienā.
Nē, manas dienas ir neaizskaramas.
Viņa bija mazs bērns.
Taču viņa bija arī nežēlīga slepkava, kas bērna iegribā dzinās pēc asinīm.
Ļaujiet man to noskūpstīt.
Klaudij!
Kurš tagad pabeigs šūt tavu kleitu? Domā ar prātu!
Atceries: nenogalini mūsu mājā!
Vispirms viņa gulēja manā zārkā, ievijusi pirkstus manos matos.
Taču tad kādu dienu viņa gribēja pati savu zārku.
Taču joprojām, kad viņa pamodās, nekavējoties ieritinājās manējā.
Viņas upuri ātri nomira,
pirms viņa iemācījās ar tiem spēlēties un paildzināt nāvi.
Kāpēc tu raudi, bērns? Vai esi apmaldījusies?
Mammu!
Neraudi. Mēs viņu atradīsim.
Liec pareizi īkšķi!
Mazo pirkstiņu!
Tās ir dārgas. lespējams, ka pārāk dārgas tādai jaunai meitenei kā tu.
Klaudij! Ko mēs tev teicām?!
Nekad nedarīt to mājās.
Pabīdies.
Man viņa bija bērns. Taču Lestatam - skolniece,
mazs brīnums ar tikpat lielu kāri slepkavot kā viņam pašam.
Viņi kopā piebeidza veselas ģimenes.
Brīnišķīgi!
Tagad pamēģini kaut ko uz drūmākas nots.
Laiks mirstīgajiem paiet ātri, kad viņi ir laimīgi.
Mums bija tāpat. Gadi aizlidoja kā minūtes. Pilsēta auga.
Burulaivas nomainīja tvaikoņi,
nogādādami krastā lielisku svešinieku klāstu.
Mums apkārt bija radusies Jaunā pasaule.
Mēs visi bijām kļuvuši par amerikāņiem.
Derdzīgais jaunais vilnis!
Ko tik es būtu gatavs atdot par pilīti kreoliešu asinīm!
Tev nepatīk jeņķi? - Man neiet pie dūšas viņu demokrātiskā garša.
Tā ir tīra kreoliete.
Un Klaudija viņu atrada.
Kas ir? Vai negribi viņu? - Gribu būt tāda kā viņa.
Vai varēšu? Vai kādu dienu būšu tāda kā viņa?
Kārtējās melanholiskās muļķības.
Tu kļūsti tāda pati kā Luiss - drīz sāksi ēst žurkas.
Kad tu ēdi žurkas? - Tas bija ļoti, ļoti sen. Tu tad vēl nebiji dzimusi.
Un es tev tās neiesaku.
Bija pagājuši 30 gadu, taču viņai joprojām bija bērna ķermenis.
Par viņas vecumu vēstīja tikai acis, kas vīdēja zem sprogainajām cirtām.
Tajās bija jautājums, uz kuru kādu dienu nāksies atbildēt.
Kārtējā lelle. Man jau tādu ir dučiem.
Domāju, ka noderēs vēl viena. - Kāpēc vienmēr tieši šajā naktī?
Ko? - Tu man vienmēr vienā un tajā pašā gada naktī dāvini lelli.
Nebiju to ievērojis. - Vai šī ir mana dzimšanas diena?
Tu mani ģērb kā lelli. Taisi manus matus kā lellei.
Kāpēc?
Dažas no tām ir ļoti vecas un noplīsušas.
Tev jāmet tās prom. - Tā arī darīšu.
Ko tu esi izdarījusi? - To, ko tu man liki!
Atstāji šeit līķi sapūstam? - Es viņu gribēju!
Gribēju būt viņa! - Viņa ir jukusi!
Viņa piesārņo mūsu māju! - Gribi, lai mūžam esmu lelle?
Nedari to! - Kāpēc? Vai nevaru pārvērsties tāpat kā visi citi?
Kurš no jums to izdarīja?
Kurš?
Kurš no jums mani par tādu pataisīja?
Kas tu esi? Sajucis vampīrs, kas apgāna pašas gultu.
Un ja nu es atkal nogriezīšu savus matus? - Tie atkal ataugs.
Taču agrāk tā nebija. Man reiz bija mamma, Luisam - sieva.
Luiss un viņa sieva bija mirstīgi. Un es tāpat.
Tu mūs pārvērti!
Apklusini viņu. - Vai tu man to nodarīji?!
Kā tu to izdarīji? - Kāpēc man tev tas būtu jāstāsta?
Tā ir mana vara. - Kāpēc tikai tev vienam?
Izstāsti, kā tas bija! - Priecājies, ka es tevi par tādu pataisīju.
Citādāk tu jau sen būtu mirusi. Tāpat kā tas līķis. Tiec no tā vaļā!
Pats tiec no tā vaļā.
Luis, kāpēc? Tev man tas jāizstāsta.
Redzi to veco sievieti?
Ar tevi tā nekad nenotiks. Tu nekad nepaliksi veca.
Un tu nekad nemirsi.
Taču tas nozīmē arī ko citu, vai ne?
Es nekad neizaugšu.
Neciešu viņu.
Izstāsti, kāpēc esmu kļuvusi tāda, kāda tagad esmu?
30 gadu biju izvairījies no tās vietas.
Taču es tūlīt pat spēju atrast ceļu uz turieni.
Tu barojies no manis? - Jā.
Viņš redzēja, kā es to daru.
Tad viņš pārgrieza savu plaukstas locītavu un pabaroja tevi.
Un kopš tās nakts tu esi vampīrs.
Jūs abi to izdarījāt. - Es paņēmu tavu dzīvību.
Viņš tev iedeva citu.
Un šeit tā ir. Es jūs abus neieredzu.
Visu nakti gāju.
Tāpat kā pirms daudziem gadiem, kad pārdzīvoju par slepkavošanu.
Domāju par visu, ko biju izdarījis un vairs nespēju labot.
Gribēju kaut vienu sekundi miera.
Mūs vieno naids.
Taču es nespēju tevi ienīst, Luis.
Luis, mana mīla.
Biju mirstīga, līdz dāvāji man savu nemirstīgo skūpstu.
Tu kļuvi par manu māti un tēvu. Tāpēc esmu tava uz mūžu.
Taču tagad laiks darīt tam galu.
Ir pienācis laiks viņu atstāt.
Viņš neļaus mums aiziet.
Tiešām?
Kas tagad? Tu mani kaitini. Tava klātbūtne vien jau mani kaitina.
Vai tiešām?
Atradu kādu, kurš būs labāks vampīrs par jums abiem.
Man tagad būtu jābaidās? - Tu esi samaitāta, jo esi vienīgais bērns.
Tev vajag brāli. Vai arī man tādu vajag.
Jūs abi mani nogurdināt.
Mēs trijatā varētu pārpildīt pasauli ar vampīriem.
Tu to nevari, mana mazā Klaudija.
Tu esi melis.
Taču tu izbojā manus plānus. - Kādus plānus?
Atnācu salīgt ar tevi mieru.
Kaut arī tu esi melu pilns tēvs, gribu, lai viss ir kā senāk.
Tad izbeidz mani mocīt. - Man jādara vēl kas vairāk.
Esmu tev sagādājusi dāvanu.
Tad ceru, ka tā ir skaista sieviete ar dotumiem,
kādu tev nekad nebūs.
Kāpēc tu tā saki?
Tu esi izsalcis. Redzu to pēc tavas sejas krāsas.
Nāc un paskaties.
Nedusmojies. Kad ieraudzīju, zināju, ka viņi ir kā radīti tev.
Piedzērušies no pavisam nedaudz brandavīna.
Tu esi pārspējusi pati sevi.
Apsolu, ka atbrīvošos no līķiem.
Mēs viens otram piedodam? - Jā.
Absints?
Tu viņiem iedevi absintu? - Nē. Opija tinktūru.
Opiju? - Jā.
Diemžēl tas viņus nogalināja. Taču tas saglabā siltas asinis.
Ļāvi man dzert beigtas asinis?
Ļāvi man... - Tu man iemācīji vienu lietu:
nekad nedzert no mirušajiem. - leliec mani zārkā.
Ieliec zārkā! - Es tevi ielikšu zārkā!
Mans Dievs!
Pacel mani augšā!
Arlabunakti, dārgais princi.
Lai sātana spārnu vēzieni aiznes tevi atdusēties.
Sadedzināsim viņu? Apraksim?
Kā viņam būtu labāk paticis?
Purvs?
Viņš iederas pie rāpuļiem. Viņš bija pelnījis nomirt.
Tāpat kā mēs. Katru sava mūža nakti.
Viņš mani pārvērta!
Viņš man iedeva šo dzīvi - lai arī kāda tā būtu.
Tam nevajadzēja tā notikt. - Es to izdarīju mūsu abu dēļ.
Lai mēs varētu būt brīvi.
Tev viņa pietrūka?
Man nekā cita nebija. Pavisam vienkārši.
Mēs bijām kā divi bāreņi, kas atkal mācījās dzīvot.
Nopirkām biļetes uz Eiropu.
Vairākas nedēļas, gaidot kuģi, viņa studēja Vecās Pasaules mītus,
meklēdama "mums līdzīgos" , kā viņa tos sauca.
Skat, ko mēs aizmirsām.
Palaidīsim viņus brīvībā. - Labi.
Tā ir kariete.
Nē, Luis!
Klausies, Luis,
šajās vecajās rokās joprojām ir dzīvība.
Nevis īsti "furioso" ,
bet gan drīzāk "moderato cantable" .
Kā tas ir iespējams? - Vari pajautāt krokodilam. Viņa asinis palīdzēja.
Čūsku asinis
un viss pūstošais Misisipi upes ūdeņu saturs
ļāva Lestatam lēnām atkal kļūt tādam kā agrāk.
Klaudij...
Tu esi ļoti,
ļoti nerātna meitene.
Kuģis atiet bez mums!
Uguns izplatījās pa visu ēku, taču stāvēju uz kuģa klāja, baidīdamies,
ka viņš atkal iznirs no upes kā tāds monstrs, lai mūs abus iznīcinātu.
Es visu laiku domāju: Lestat, esam pelnījuši tavu atriebību.
Tu man pasniedzi tumsas dāvanu, taču es tevi otro reizi atdevu nāvei.
Lai gan uz kuģa nebija žurku, tā pasažierus pārņēma dīvains mēris.
Pret to imūns biju tikai es un Klaudija.
Turējāmies savrupus, domādami par katrs saviem noslēpumiem.
Sasniedzām Vidusjūru.
Es gribēju, lai tas ūdens ir zils. Taču tas bija melns. Nakts ūdens.
Cik ļoti es cietu, mēģinādams atcerēties jaunībā redzēto krāsu.
Mēs pārmeklējām ciematu pēc ciemata, drupas pēc drupām,
valsti pēc valsts.
Taču neko neatradām.
Sāku domāt, ka esam tādi vienīgie.
Šī doma deva savādu mierinājuma sajūtu.
Jo ko gan viens nolādētais varētu pateikt otram?
Jūs neko neatradāt? - Zemnieku baumas,
māņticība, ka ķiplokiem ir īpašas spējas, krusti
un mieta duršana sirdī.
Taču nebija ne mazākās miņas par kādu mums līdzīgo.
Vai Transilvānijā nav vampīru? Nav grāfa Drakulas?
Izdomājumi, mans draugs. Vulgāri plānprātīga īra izdomājumi.
Parīze, 1870. gada septembris. Pilsēta, par kuru biju sapņojis.
Es biju kreolietis, un Parīze bija Ņūorleānas māte.
Tā bija vesela pasaule.
Mēs atkal jutāmies dzīvi. Mēs divi vien.
Es biju tādā eiforijā, ka izdabāju katrai viņas iegribai.
Kad biju pārstājis meklēt vampīrus, vampīrs atrada mani.
Āksts!
Santjago!
Meklēju visā pasaulē kādu nemirstīgo un atrodu šo?
Ņem mazo skaistuli sev līdzi.
Jums neviens pāri nedarīs. Es to nepieļaušu.
Atceries manu vārdu:
Armands.
Atceries, ka viņiem ir dažādas spējas. Viņi lasīs tavas domas.
Viņš ir tas vampīrs.
Divi mīlētāji klejo pa savu trakojošo ceļu.
Viņu kaislīgie satvērieni neļauj apcerēt iznīcību,
kamēr vien viņi nenonāk manā tuvumā.
Vampīri izliekas par cilvēkiem, kas izliekas par vampīriem.
Cik avangardiski.
Mūks, kura dvēsele runā ar debesīm
un pavada dienas svētulīgās apcerēs,
satiks savu rādītāju ātrāk, nekā domājis.
Jo viņa lūgšanas netiek uzklausītas.
Un gūtā mācība ir šāda:
Ikvienam, kuru skars manas vēsās-mitrās rokas,
jānoliec piere manam skūpstam.
Bet, klau! Šķiet, tuvojas kāds mirstīgais.
Kas mums šeit ir? Kas par skaistumu man līdzās?
Ziedoša roze, vīstoša vijolīte?
Vai tā vēlas būt mana līgava?
Varbūt mana mācība vēl nav galā?
Es negribu mirt! - Esam nāve, esam vienmēr tādi bijuši.
Palīgā!
Ko esmu izdarījusi? - Mēs visi mirsim.
Es esmu tik jauna! - Nāve uz vecumu neskatās. Tā var pienākt jebkad.
Tagad šī miesa ir rozā, taču līdz ar vecumu tā kļūs pelēka un krunkaina.
Ļaujiet man dzīvot, man vienalga!
Kāpēc uztraucies, ja tagad mirsi? Ja nāve mīlētu un atbrīvotu tevi,
kam tā dāvātu savu kaisli? Vai izvēlēsies kādu no pūļa?
Kādu, kurš cietīs tā kā tu?
Ņemiet mani! Es jūs dievinu! - Pagaidiet savu kārtu!
Vai zini, ko nozīmē nāves mīlestība?
Un kļūt par mūsu līgavu?
Nekādu sāpju.
Nekādu.
Nežēlīgi.
Mēs dzīvojam apakšā. Ļaujiet man jums visu izrādīt.
Nežēlīgi. - Jā. Un piedevām ļoti skaisti.
Laipni lūdzu savās mājās.
Pamēģini viņu.
Divi vampīri no Jaunās pasaules ieradušies mūs ievest jaunā laikmetā,
jo viss, ko tik ļoti mīlam, lēnām sapūst un izzūd.
Tu esi šīs grupas vadītājs? - Ja tāds šeit būtu, tas būtu es.
Tev ir atbildes? - Tev ir jautājumi?
Kas mēs esam? - Nekas, tikai vampīri.
Kas mūs par tādiem padarīja? - Tu zini, kurš to izdarīja ar tevi?
Jā, taču kurš pārvērta viņu? Kas ir visa šī ļaunuma avots?
Saprotu. Redzēju tevi teātrī.
Tavas ciešanas, tava līdzjūtība pret to meiteni.
Tu nomirsti, kad nogalini.
Jūti, ka esi pelnījis nāvi, un nekas tevi neierobežo.
Bet vai tas tevi padara ļaunu?
Vai tas, ka saproti labo, nepadara tevi par labu?
Tātad nekā tāda nav? - Iespējams.
Taču iespējams, ka šis ir vienīgais īstais ļaunums, kas vēl atlicis.
Tātad Dieva nav? - Es par Dievu nekā nezinu.
Tāpat arī par velnu.
Neesmu redzējis tādu vīziju vai uzzinājis kādu noslēpumu,
kas būtu nolādējis vai izglābis manu dvēseli.
Man ir 400 gadu,
un es esmu visvecākais dzīvojošais vampīrs pasaulē.
Tieši tā, kā jau es baidījos.
Tu par daudz baidies. Tik ļoti, ka šķiet...
Jūsu radītājam, kurš pameta Veco pasauli, vajadzēja jums ko pateikt.
Viņš neko nezināja. Viņam bija vienalga. - Nezināja?
Nāc, mīļais. Mums laiks iet.
Esmu izsalkusi, un pilsēta jau gaida.
Viss bija tukšs, kad aizgājām. Kluss kā kapā.
Taustoties pa tumsu, atkal piemeklēja doma, ka bijām netaisni pret Lestatu.
Esmu viņu ienīdis aplamu iemeslu dēļ.
Kā tieši biji pret viņu netaisns? Tu pieminēji vārdu...
Es negribu to atkārtot. - Vampīru aprindās ir tikai viens noziegums,
kas nozīmē nāvi: sev līdzīgā noslepkavošana.
Domā, ka es ļautu viņiem tev nodarīt pāri? - Nē.
Briesmas mani tur pie tevis. - Mīlestība tur tevi pie manis.
Mīlestība? - Mīlestība.
Tu mani pamestu, ja Armands tevi aicinātu? - Nē, nekad.
Viņš tevi grib tāpat kā tu viņu. Viņš tevi ir jau sen gaidījis.
Viņš grib tevi par savu sabiedroto. Viņš teātrī vienkārši nogaida.
Arī viņam šeit viss šķiet tikpat garlaicīgs kā mums. - Varbūt.
Zini, ko viņa dvēsele man teica, nepasakot ne vārda?
"Ļauj viņam iet."
Vai man tā vajadzētu darīt?
Mans tēvs, mans Luis, kurš mani uztaisīja?
Viss būs kārtībā.
Tu tam tiešām tici?
Kareivis, kas atgriežas no kara,
domā, ka uzvara padarījusi viņu izturīgu pret skumjām,
līdz ierodas nāve un nogāž viņu no zirga.
Es tevi gaidīju.
Klausies manī.
Klaudija man ir ļoti dārga. Viņa ir mana meita.
Tava mīļākā. - Nē, mana mīļotā. Mans bērns.
Ja tu tā saki. Tu esi nevainīgs. - Viņai draud briesmas, vai ne?
Jā gan. - Kāpēc?
Varētu tev minēt iemeslus.
Viņas klusēšana. Viņas jaunība.
Ir aizliegts pārvērst kādu, kas ir tik jauns un bezpalīdzīgs.
Tad vaino to, kas viņu pārvērta.
Tu nogalināji vampīru, kurš jūs pārvērta?
Santjago domā, ka nogalināji.
Negribam sākt strīdu. - Tas jau ir sācies.
Ja gribi viņu pasargāt, sūti viņu projām.
Tad arī man jādodas.
Tik ātri?
Nesaņēmis atbildes, ko tik ļoti vēlējies dzirdēt?
Teici, ka tādu neesot. - Tu uzdevi nepareizos jautājumus.
Vai zini, cik patiesībā maz vampīru ir nemirstīgi?
Viņi iet bojā paši pēc savas vēlēšanās.
Pasaule mainās.
Mēs ne.
Tā arī ir tā ironija, kas mūs nogalina.
Gribu, lai vieno mani ar laikmetu, kurā dzīvojam. - Es? Vai tad neredzi?
Neesmu neviena laikmeta gars. Esmu pretrunā ar pilnīgi visu.
Vienmēr esmu bijis. - Tāds arī ir tava laikmeta gars.
Pati būtība.
Tava krišana nežēlastībā ir visa tava gadsimta krišana nežēlastībā.
Bet vampīri teātrī? - Dekadentiski, veltīgi.
Viņi nevar neko atspoguļot. Taču tu vari.
Tu atspoguļo tā salauzto sirdi.
Vampīrs ar cilvēka dvēseli.
Nemirstīgais ar mirstīgā kaisli.
Tu esi skaists, mans draugs.
Lestats noteikti raudāja, tevi taisīdams.
Tu pazini Lestatu?
Jā, es viņu pazinu.
Pietiekami labi, lai nesērotu par viņa nāvi.
Es beidzot sajutu mieru.
Atradu tādu skolotāju, kāds Lestats nekad nevarēja būt.
Es zināju, ka Armands nenoklusēs zināšanas.
Tā nonāks pie manis kā caur loga rūti.
Madelēna, Luiss ir kautrīgs.
Dzeriet!
Dari to. Es to nevaru. Man nav tādu spēju.
Tu par to parūpējies, kad taisīji mani.
Tu neapjaut, ko prasi! - Nē, mans kungs. Es apjaušu.
Tu esi atradis sev jaunu sabiedroto. Tagad uztaisi manējo.
Kādus tu mūs redzi? Vai šķietam skaisti?
Noslēpumaini?
Mūsu baltā āda, nežēlīgās acis? Vai zini, par ko tu kļūsi?
Tavs ļaunums ir tas, ka nespēj būt ļauns. Vairs nedomāju to paciest!
Neliec man to darīt. Es nevaru! - Taču ar mani tu to izdarīji.
Pagrābi mani no mātes rokām kā tie divi monstri pasakā.
Un tagad tu raudi! Tev nepietiek asaru visam, ko tu izdarīji.
Dod viņu man, Luis! Pirms tu mani atstāj.
Es joprojām tevi mīlu!
Tādas ir šīs mokas!
Kurš par mani rūpēsies, kad būsi aizgājis?
Kā tev liekas, kas viņa ir, Madelēna? Lelle?
Bērns, kurš nevar nomirt. - Un kurš bērns nomira?
Mana meita.
Kas ar viņu notiek? - Viņa mirst.
Arī ar tevi tā notika, tikai tu biji pārāk jauna, lai to atcerētos.
Ja viņa nomirs... - Tā ir tikai mirstīgo nāve.
Nevēli man ļaunu. Mēs tagad esam vienādi.
Kā tu to domā? - Tajā istabā nenomira tā sieviete.
Manī ir nomirusi pēdējā cilvēciskā elpa.
Jā, tēvs. Beidzot mēs esam vienādi.
Laiks spriest taisnu tiesu, mazā!
Pasauc Armandu! Viņš to nepieļautu. - Nogaliniet pārējos.
Tevi uz mūžu ieslēgs zārkā un iemūrēs cietuma sienā.
Ar tevi kopā būs tavi kliedzieni. Iespējams, tas prasīs gadsimtus.
Aizvediet viņus!
Armand!
Nē!
Saldus sapņus!
Nē! Nē!
Palīgā!
Mosties!
Kur ir Klaudija? - Nevaru viņai palīdzēt.
Kur ir Klaudija? - Nevaru viņu izglābt.
Tā es tikai riskētu pazaudēt tevi.
Nedari to!
Nāc, Luis.
Šeit ne.
Tātad vampīrs spēj raudāt? - Vienu vai divas reizes mūžībā.
Iespējams, pēc atriebšanās manas asaras tika apslāpētas uz mūžu.
Apturiet viņu! Deg!
Apturiet viņu!
Tu viņus pat nebrīdināji? - Nē.
Un tu zināji, ko es darīšu. - Zināju. Es tevi izglābu, ne tā?
No šausmīgās rītausmas.
Tu biji viņu vadonis. Viņi tev uzticējās.
Tu man liki ieraudzīt viņu trūkumus.
Viņi bija nolemti, iestrēguši savā dekadentiskajā laikā.
Viņi aizmirsa pirmo mācību, ka mums jābūt spēcīgiem, skaistiem
un nedrīkstam sajust nožēlu. - Vai vari man to iemācīt?
Jā. - Nesajust nožēlu?
Tad mēs būtu lielisks pāris.
Bet ja nu es negribētu to iemācīties?
Ko? - Ja nu man nav nekā cita kā manas ciešanas?
Mana nožēla? - Vai negribi no tās atbrīvoties?
Lai tev būtu arī tā?
Sirds, kas apraud viņu, ko sadedzināji līdz pelniem.
Es ne... - Zinu, ka to izdarīji.
Es zinu. Tu neko nenožēlo.
Tu arī neko nejūti.
Ja tas ir viss, ko man atlicis iemācīties, varu to apgūt viens.
Es nomiršu. - Nē, tu jau esi miris.
Gribi, lai vēl reizi tevi atdzīvinu.
Lai arī kā mani valdzinātu tavs lūgums,
man diemžēl tas jānoraida.
Gadiem ilgi es klīdu pa Itāliju, Grieķiju, visām senajām zemēm.
Taču pasaule man bija kā kaps
pilns ar salauztām statujām.
Un tās visas atgādināja viņas seju.
Tad, ziņkārības, garlaicības vai kaut kā cita dzīts,
es pametu Veco pasauli un atgriezos Amerikā.
Šeit mehāniskais brīnums ļāva man atkal skatīt saullēktu
pirmo reizi 200 gadu laikā.
Kādus saullēktus!
Cilvēka acs tos tā neredz.
Vispirms sudrabotus,
tad, gadiem ejot, purpura, sarkanus
un sen zuduši zilus.
1988. gada pavasarī es atgriezos Ņūorleānā.
Tiklīdz paostīju gaisu, zināju, ka esmu mājās.
Tas bija bagāts, gandrīz salds.
Smaržoja gluži kā mūsu vecā pagalma jasmīni un rozes.
Staigāju pa ielām, baudīdams to sen zudušo smaržu.
Tad uz Pritānijas ielas, tikai pāris kvartālus no Lafajetes kapsētas,
es sajutu nāves smaku.
Tā nenāca no kapiem.
Ar katru soli tā kļuva spēcīgāka.
Veca nāves smaka.
Tā ir pārāk liega smarža, lai to sajustu mirstīgie.
Priecājos, ka esi šeit. Es sapņoju par šo brīdi.
Klaudijai nevajadzēja kļūt par vienu no mums.
Tā visa ir pagātne, Lestat. - Jā.
Pagātne...
Tu joprojām esi skaists, Luis. Tu vienmēr biji tas stiprais.
Nebaidies.
Es tev nevēlu ļaunu.
Esi atgriezies pie manis?
Atceries, kāds es biju?
Atceries to vampīru, kāds es biju?
Jā, es atceros.
Neviens man nespēja atteikt. Pat tu.
Es mēģināju. - Jā, tu mēģināji.
Jo vairāk tu mēģināji,
jo vairāk es tevi gribēju.
Es to nespēju panest!
Tās gaismas un to troksni!
Tās padara nakti gaišāku par dienu.
Tā ir mākslīga gaisma. Tā tev neko ļaunu nenodarīs.
Ja tu paliktu pie manis, es varētu atkal klejot.
Kļūt par veco Lestatu.
Man tagad jāiet.
Kas notika ar Lestatu, es nezinu.
Es tā turpinu nakti pēc nakts.
Pārtieku no tiem, kas gadās ceļā.
Mana kaisle nomira reizē ar Klaudiju. Esmu pārdabiskas miesas gars.
Savrups.
Nemaināms.
Tukšs.
Tukšs? Un tas viss?
Nē, tas tā nevar beigties.
Taču tā ir. Vairs nav nekā stāstāma.
Ir jābūt vēl kaut kam. Tu sevi nesaproti. Tu neesi tukšs.
Būtu gatavs tik daudz atdot, lai būtu ar tavām spējām, tik daudz redzētu.
Tu neklausījies uzmanīgi. - Klausījos. Neticams stāsts.
Tas ir nepārspējams. - Dari ar to, ko gribi. Stāsti citiem, mācies.
Ir tikai viens veids, kā to patiesi iemācīties.
Bija konkrēts iemesls, kāpēc tu mani šeit atvedi, vai ne?
Kāds iemesls?
Tu gribi sabiedroto. Saikni ar ārpasauli. Mani.
Ņem mani. Es to gribu.
Negribu, lai tas viss tā beidzas. - Dievs, atkal esmu zaudējis.
Neesi vis. Dievam ar to nav nekāda sakara.
Tev tas patīk?
Gribi būt nemirstīgo ēdiens? Vai tev patīk mirt?
Izbeidz!
Tas notika 1791 . gadā.
Man bija 24 gadi. Biju jaunāks par tevi.
Taču tad viss bija citādāk. Tajā laikā es jau biju vīrs.
Es pārvaldīju lielu plantāciju uz dienvidiem no Ņūorleānas.
Mana sieva nomira dzemdībās.
Es piečurāju bikses...
Viņa un jaunpiedzimušais bija apglabāti mazāk nekā pusgadu.
Labs materiāls.
Pieņemu, ka nav vajadzības ar sevi iepazīstināt.
Uzreiz jūtos labāk.
Es ilgojos pēc nāves. Es to uzaicināju.
Lai atbrīvo mani no dzīvošanas sāpēm.
Ak, Luis...
Joprojām raudulīgs!
Esi gana daudz dzirdējis?
Man tajā bija jāklausās gadsimtiem ilgi.
Nebaidies.
Došu tev to, kā man pašam nebija - iespēju izvēlēties...
L A T V I A N